Constrângerea psihică
 
    Constrângerea psihică în calitate de cauză care înlătură caracterul penal al faptei este prevăzută de aceeași dispoziţie a alin. (1) al art. 39 din CP al RM, care determină condiţiile constrângerii fizice. Pornind de la conţinutul art. 39, se poate defini constrângerea psihică ca fiind situaţia în care o persoană săvârșește o faptă prevăzută de legea penală sub imperiul unei ameninţări cu un pericol grav pentru ea sau pentru o altă persoană, care nu poate fi înlăturat în alt mod.
Și în condiţiile constrângerii psihice, ca și în cazul constrângerii fizice, făptuitorul își dă seama că acţionează sub presiunea unei constrângeri exercitate prin ameninţarea sa ori a altuia cu un pericol grav, dar, neputând înlătura pericolul în alt mod, adoptă conduita ce-i este impusă prin constrângere, adică săvârșirea unei fapte prevăzute de legea penală. Fără îndoială, persoana ameninţată își dă seama de urmările faptei sale, însă voinţa ei nu este liberă, ci determinată, dirijată de cel ce exercită ameninţarea, în consecinţă, fapta considerându-se săvârșită fără vinovăţie.
În teoria dreptului penal sunt indicate și alte temeiuri subsidiare, pentru care o faptă prevăzută de legea penală și comisă în stare de constrângere psihică nu constituie infracţiune.
Astfel, s-a arătat că sancţiunea ce s-ar aplica unei persoane care a acţionat constrânsă de o ameninţare ar fi inutilă și ineficientă: inutilă – pentru că o persoană, dacă n-ar fi fost ameninţată, n-ar fi încălcat legea penală, nu este periculoasă și, deci, nu trebuie corectată prin aplicarea pedepsei; ineficace – pentru că, pusă în situaţii asemănătoare, acea persoană se va lăsa condusă, întotdeauna, de instinctul său de conservare și, când va trebui să aleagă între ameninţarea prezentă cu un rău ireparabil și ameninţarea mai îndepărtată a pedepsei, va căuta în mod firesc să se sustragă cele dintâi și va săvârși fapta prevăzută de legea penală25.
Constrângerea fizică și constrângerea psihică, cu toate că sunt reglementate de dispoziţiile aceleiași norme penale, reprezintă două modalităţi ale constrângerii, care se deosebesc prin aceea că, în timp ce în cazul constrângerii fizice făptuitorul este determinat fizic să săvârșească o faptă prevăzută de legea penală, comportându-se ca un simplu instrument la comanda energiei străine, în cazul constrângerii psihice făptuitorul este determinat pe cale psihică săsăvârșească o asemenea faptă, libertatea sa de voinţă și acţiune fiind complet anihilată de ameninţarea la care este expus, el sau altul, la un pericol grav și care nu putea fi înlăturat altfel26. 
Constrângerea psihică a fost recunoscută ca o cauză de înlăturare a caracterului penal al faptei numai în legislaţiile penale moderne. În vechile legiuiri, era dominantă regula că voinţa constrânsă este totuși voinţă și atrage răspunderea. 
În lucrările privitoare la istoria dreptului penal se găsesc date din care rezultă însă că uneori constrângerea psihică era considerată ca o modalitate a constrângerii fizice, și anume atunci când constrângerea psihică era realizată cu mijloace materiale.
Cât privește reglementarea legală a acestei forme de constrângere, în Codurile penale ale altor state ei îi sunt rezervate aceleași dispoziţii la care ne-am referit în paragraful precedent.
Constrângerea psihică, ca și cea fizică, se aseamănă cu legitima apărare și cu starea de extremă necesitate, deosebindu-se însă, după cum se arată în expunerile ce urmează, de aceste două instituţii ale dreptului penal prin semnificaţia și consecinţele juridico-penale ce i se atribuie prin îndeplinirea următoarelor condiţii:
1) să existe o acţiune de constrângere asupra psihicului unei persoane prin ameninţare;
2) persoana ameninţată sau o altă persoană trebuie să fie expusă unui pericol grav;
3) pericolul vizat prin ameninţare trebuie să fie de așa natură, încât să nu poată fi înlăturat în alt mod decât prin săvârșirea faptei prevăzute de legea penală.
1. Să existe o acţiune de constrângere asupra psihicului unei persoane prin ameninţare.
Ca și starea de extremă necesitate, constrângerea psihică este provocată de existenţa unui pericol, care, de data aceasta, este generat numai de fapta persoanei, mai precis, de o ameninţare asociată unei cereri adresate persoanei de a comite o anumită faptă prevăzută de legea penală. Ameninţarea care este cauza psihică și morală a săvârșirii faptei trebuie să provină de la persoana care urmărește realizarea faptei prevăzute de legea penală prin intermediul celui ameninţat. Acesta are de ales între săvârșirea faptei și producerea răului cu care este ameninţat el sau o altă persoană. 
Ameninţarea poate fi verbală sau scrisă; uneori unei ameninţări verbale i se poate asocia o ameninţare materială (de ex., descărcarea unui foc de armă în aer). Ameninţarea, indiferent dacă este directă sau indirectă, verbală sau scrisă, trebuie să îndeplinească condiţia de a fi serioasă, în sensul că îi formează celui ameninţat convingerea că, dacă nu săvârșește fapta, răul cu care este ameninţat el, sau o altă persoană, se va produce.
2. Persoana ameninţată sau o altă persoană trebuie să fie expusă unui pericol grav.
Așadar, este necesar ca persoanei ameninţate să i se fi provocat prin ameninţarea exercitată faţă de ea sentimentul că este expusă unui pericol grav.
Pericolul poate să privească oricare dintre valorile legate de persoana umană, cum ar fi: viaţa, integritatea corporală, sănătatea, libertatea, demnitatea etc., fie că este vorba de persoana celui ameninţat, fie de orice altă persoană, independent de existenţa vreunei legături între aceasta și cel ameninţat.
Viaţa demonstrează că, de obicei, cel care exercită constrângerea ameninţă direct făptuitorul sau o rudă a acestuia – copil, părinte etc. –, întrucât în asemenea condiţii tulburarea creată este deosebit de intensă, ceea ce dă certitudinea că cel ameninţat va săvârși fapta prevăzută de legea penală.
Pericolul trebuie să fie grav, actual sau iminent, pe cale de a se înfăptui, existând certitudinea producerii sale. Dacă pericolul nu este grav, înseamnă că ameninţarea n-a fost susceptibilă să producă acea presiune psihică ce caracterizează constrângerea psihică. În cazul în care se ameninţă cu un pericol posibil a se produce în viitor, iar persoana avea și alte posibilităţi de a-l înlătura, nu se va putea invoca constrângerea psihică în calitate de cauză care înlătură caracterul penal al faptei săvârșite (spre ex., o scrisoare primită ce cuprinde ameninţarea cu un pericol grav sau un telefon în același sens nu justifică săvârșirea unei fapte prevăzute de legea penală)27. 
3. Pericolul vizat prin ameninţare trebuie să fie de așa natură, încât să nu poată fi înlăturat în alt mod decât prin săvârșirea faptei prevăzute de legea penală. Pentru înlăturarea caracterului penal al faptei, în cazul constrângerii psihice, este necesar ca cel constrâns să săvârșească fapta prevăzută de legea penală ca fiind singura modalitate de înlăturare a pericolului. Dacă pericolul putea fi înlăturat și în alt mod (de ex., chemarea în ajutor), înseamnă că făptuitorul avea posibilitatea de a se sustrage presiunii la care era supus, folosind această altă cale și evitând astfel încălcarea legii penale. Deci, dacă făptuitorul putea înlătura pericolul printr-o faptă neprevăzută de legea penală, el este obligat să săvârșească o astfel de faptă.
Fapta săvârșită de cel ameninţat constituie infracţiune dacă se va dovedi că făptuitorul a avut și alte mijloace de înlăturare a pericolului, de existenţa cărora a fost conștient, pe care însă nu le-a folosit. Potrivit alin. (2) al art. 39 din CP al RM, “Răspunderea penală pentru cauzarea de daune intereselor ocrotite de legea penală prin constrângere psihică sau fizică, în urma căreia persoana menţine posibilitatea de a-și dirija acţiunile, se stabilește în condiţiile art. 38 din CP al RM”.
Posibilitatea de înlăturare a pericolului se va examina în contextul faptei reale, ţinându-se seama de toate împrejurările anterioare și concomitente
ale acesteia, de felul ameninţării, de mijloacele prin care a fost exercitată, de starea și, în special, de conduita psihică și emotivitatea persoanei ameninţate, de gravitatea pericolului, de existenţa altor mijloace obiective de anihilare a agresiunii și de posibilitatea folosirii lor eficiente de către această persoană și, în general, de orice împrejurări susceptibile de a pune în lumină situaţia reală – obiectivă și subiectivă – în care s-a săvârșit fapta prevăzută de legea penală.
După cum am menţionat, constrângerea psihică, legal constatată, are ca efect excluderea vinovăţiei, și odată cu aceasta, a caracterului penal al faptei.
Răspunderea penală a persoanei care acţionează sub imperiul constrângerii este înlăturată. De asemenea, este înlăturată în principiu și răspunderea civilă, cu excepţia cazurilor în care se constată existenţa unei erori de fapt imputabile făptuitorului28. Din punct de vedere procesual-penal se procedează ca și în cazul constrângerii fizice (art. 284-286 din CPP al RM). 
Secţiunea a VI-a. RISCUL ÎNTEMEIAT
Potrivit alin. (1) al art. 40 din CP al RM, nu constituie infracţiune fapta prevăzută de legea penală care a cauzat daune intereselor ocrotite de lege în cazul
riscului întemeiat pentru realizarea scopurilor socialmente utile. 
Riscul se consideră întemeiat dacă scopul socialmente util urmărit nu a putut fi realizat fără un anumit risc și dacă persoana care l-a admis a luat măsurile necesare pentru a preveni cauzarea de daune intereselor ocrotite de lege.
Riscul nu poate fi considerat întemeiat dacă era cu bună-știinţă îmbinat cu pericolul pentru viaţa persoanei sau cu pericolul provocării unui dezastru ecologic ori social.
Pentru atingerea unor anumite scopuri social-utile, perfecţionarea rezultatelor de producţie, în știinţă, în multiplele domenii ale activităţii umane, uneori este necesară efectuarea unor anumite experimente însoţite de încălcarea regulilor securităţii, care, evident, implică un risc oarecare.
Acţiunile însoţite de un anumit risc în care nu există siguranţa că nu va fi cauzată o anumită daună sunt capabile să asigure atingerea scopului urmărit,
dar pot avea drept rezultat săvârșirea unor fapte care vor atenta la interesele personale sau publice ocrotite de legea penală.
Pentru ca riscul să fie o cauză care ar exclude caracterul penal al faptei, el trebuie să fie întemeiat, adică să corespundă (întrunească) anumite caracteristici, care sunt:
1) existenţa unui scop social-util;
2) întreprinderea unor acţiuni forţate;
3) realizarea acţiunilor cu scopul de a preîntâmpina apariţia daunei. 
1) Existenţa unui scop social-util presupune faptul că persoana acţionează în condiţiile unui risc nu pur și simplu pentru atingerea unui scop oarecare (de ex., îmbogăţirea proprie), ci pentru ca riscul dat să aducă un beneficiu, un folos întregii societăţi (de ex., obţinerea unui medicament contra unei maladii răspândite).
2) Întreprinderea unor acţiuni forţate. Pentru atingerea scopului social-util urmărit riscul a fost o faptă forţată, întrucât în alt mod nu s-a putut acţiona. Persoana în cauză trebuie să-și dea seama că atingerea scopului urmărit este imposibilă în alt mod. Dacă persoana își dă seama că poate ajunge la ceea ce dorește și prin alte mijloace care nu țin de riscul întemeiat, atunci, în cazul în care sunt provocate anumite daune, persoana în cauză urmează să răspundă penal.
3) Realizarea acţiunilor cu scopul de a preîntâmpina apariţia daunei constă în faptul că persoana în cauză este obligată, în primul rând, să întreprindă măsuri, iar în al doilea rând, acestea trebuie să fie suficiente. De pildă, începând lucrările la un experiment știinţific, persoana este obligată să execute și să respecte toate regulile privind tehnica securităţii, diferite instrucţiuni ce ţin de domeniul dat, să obţină permisiunea respectivă, precum și să atenţioneze asupra eventualelor posibilităţi de apariţie a unor daune în cazul
insuccesului experimentului. În legea penală sunt enumerate nemijlocit condiţiile în care riscul este declarat neîntemeiat:
1) dacă era cu bună-știinţă îmbinat cu pericolul pentru viaţa persoanei;
2) dacă exista pericolul provocării unui dezastru ecologic;
3) dacă exista pericolul provocării unui dezastru social.
1. Faptul că riscul era cu bună-știinţă îmbinat cu pericolul pentru viaţa persoanei presupune conștientizarea pericolului apariţiei urmărilor prejudiciabile de către persoana care realizează experimentul și înlăturarea acestora printr-o încredere exagerată.
2. Legea nu prevede conţinutul și parametrii unui dezastru ecologic, dar probabil că prin acesta trebuie să înţelegem cauzarea de daune naturii pe un teritoriu mare, atunci când această daună ameninţă existenţa biologică a omului pe un anumit teritoriu (de ex., catastrofa de la Cernobâl).
3. Prin pericolul provocării unui dezastru social trebuie să înţelegem astfel de urmări, care se referă la multiple persoane, creându-le anumite incomodităţi
(de pildă, deconectarea de la agentul termic pe timp de iarnă ca rezultat al defectării centralei termoelectrice sau când, în timpul efectuării unor lucrări
știinţifice, s-a produs o explozie în urma căreia au fost avariate sau distruse mai multe apartamente de locuit, locatarii rămânând fără locuinţe).
Riscul întemeiat trebuie delimitat de starea de extremă necesitate. În cazul celui dintâi, nu există forţa a treia ca izvor de apariţie a pericolului social, ca în cazul stării de extremă necesitate. Mai mult ca atât, dreptul la aplicarea riscului întemeiat îl au numai anumite persoane, în virtutea obligaţiilor de serviciu pe care le au, pe când la starea de extremă necesitate poate apela oricine. 
O stare de extremă necesitate ar exista în cazul în care, de pildă, pilotul unei aeronave, pentru a salva viaţa pasagerilor, dar riscând cu vieţile acestora, a fost nevoit să aterizeze fără punerea în aplicare a șasiului care era defectat, acesta fiind unicul mijloc de salvare a persoanelor aflate în avion.
Dacă însă un avion ar fi aterizat astfel în timpul efectuării unui experiment, în scopul verificării capacităţilor tehnice ale aeronavei, atunci, desigur, nu putem vorbi nici despre o stare de extremă necesitate și nici despre un risc întemeiat în calitate de cauze care înlătură caracterul penal al faptei.

Citat din "Drept Penal" de
Stela BOTNARU Alina ȘAVGA Vladimir GROSU Mariana GRAMA, Prof. univ., dr. Costică Bulai